Det er lidt tidligere end det typiske New York tæppekald kl. 20.40.
- Er mor derinde? - Nej, hun er ikke kommet hjem endnu.
Kommer du tit til New York?
- Sagde hun, hvor hun skulle hen? - Nej.
Jeg er der et par gange om året.
New York har intet, Chicago ikke har,
der er bare flere mennesker klemt sammen.
- Så du har været der? - Masser af gange.
- Walter! - Masser.
Hvorfor tilbyder du ikke en forfriskning?
De forstår sig ikke på gæstfrihed.
Jeg har ikke lyst til noget, ellers tak.
Hvorfor går I universitetsdrenge altid i hvide sko?
- Walter! - Hvide sko når det er så koldt.
George, du må undskylde ham. Han har drukket.
Du skal ikke undskylde mig.
Jeg undskylder selv, hvis det er nødvendigt.
Jeg siger bare, at det ser pisse latterligt ud.
- Nå? - Det er universitetsstilen.
Stil, min bare. Du er sgu et syn, knægt.
Jeg hørte, at din far overvejer at købe det store hotel på boulevarden?
Det er snedigt. Din far er som mig, han tænker stort.
Du har det nok også i dig. Æblet falder ikke langt fra stammen.
Måske skulle vi mødes en dag,
få et par øI og tale lidt forretninger.
Det tror jeg ikke, Walter.
- Hvad tror du ikke? - Jeg har ikke tid.
Javel. Jeg forstår. Du er en travl, lille dreng, ikke?
- Du har ikke tid til fattigfolk. - Hvad er dit problem?
Du er mit problem. Folk som dig.
Universitetsdrenge. Som om det gør jer bedre end os andre.
Hvad lærer de jer derovre?
Sociologi og psykologi?
De lærer jer ikke at være mænd.
De lærer jer ikke, hvordan I kommer ud og styrer verden.
De lærer jer bare at læse jeres bøger og tale korrekt
og gå rundt i fimsede, hvide sko.
Du er jo helt forskruet af bitterhed, mand.
Og du?
Der er ikke et gran bitterhed i dig, vel?
Du ser ingen stjerne, som du ikke bare kan nå, vel?
Er du glad?
Dit veltilpasse svin. Du lever bare livet.
Du får verden serveret på et søIvfad.
Ja, du kan fandeme tro, at jeg er bitter.
Jeg er en vulkan, mand. Jeg er en kæmpe omgivet af myrer.
Myrer kan slet ikke forstå, hvad en kæmpe taler om.
Walter, er du ikke med nogen?
Nej, sgu. For der er ikke nogen, der er med mig.
Ikke engang min egen mor.
Så er jeg klar.
Og du ser fantastisk ud!
Hyg jer.
Vi ses.
- Hej hej. - Tak.
- Walter. - Du skal ikke begynde.
Begynde på hvad?
At hakke på mig. Hvor var jeg?
Hvem var jeg sammen med? Hvor mange penge har jeg brugt?
Walter, kan vi ikke prøve at tale om det?
Jeg var ude og tale med folk, der forstår mig.
Folk der går op i, hvad jeg tænker på.
- Det må så være folk som Willy Harris. - Ja, folk som Willy.
Hvorfor gør I så ikke noget, i stedet for bare at snakke?
Hvorfor? Vil du vide hvorfor?
Fordi vi er bundet til en race,
der ikke kan andet end klynke og bede og få unger.
- Holder du aldrig op med at bekæmpe mig? - Hvem bekæmper dig?
Hvem interesserer sig overhovedet for dig?
Jeg vidste vist ikke, hvor slemt det stod til med os.
Jeg havde ikke indset, at vi havde mistet det.
Undskyld.
Jeg er ked af det her nye barn, Walter.
Vil du have lidt varm mæIk?
Med alt det sprut burde du nok se at få
- noget varmt i maven. - Nej, jeg vil ikke have varm mæIk.
- Vil du have kaffe? - Nej, jeg vil ikke have kaffe.
- Jeg vil ikke have varm mæIk. - Hvad så?
Hvad?
Hvad kan jeg ellers give dig, Walter? Hvad? Hvad kan jeg give dig?
Det har været hårdt, ikke skat?
Mellem to mennesker
er der ikke så meget forståelse, som folk plejer at tro.
Mellem os to for eksempel.
Hvordan er vi nået dertil, hvor vi er bange for at tale ømt til hinanden?
Hvad sker der med folk, der burde stå hinanden nær?
Jeg ved det ikke.
Jeg har tænkt meget over det på det sidste.
På grund af dig og mig, mener du?
Den måde noget er kommet imellem os?
Walter, der er ikke så meget imellem os.
Ikke når du kommer til mig og prøver at tale med mig.
Bare prøv at være hos mig, bare en lille smule.
Nogle gange...
Nogle gange ved jeg ikke engang, hvordan jeg skal prøve.
Walter.
Walter, skat. Det behøver ikke være sådan her.
Nej, Walter.
Nogle gange kan folk gøre noget, så tingene bliver bedre.
Kan du huske, hvordan vi snakkede, før Travis blev født?
Husker du, hvordan vi ville leve?
Kan du huske det?
Vi talte om det hus, vi ville bo i.
- Jeg husker det. - Ja.
Walter, det hele er ved at forsvinde for os.
Undskyld.
Du godeste! Det busstoppested er vist længere væk om aftenen.
Hvor har du været hele dagen, mor?
Hvordan har du det, sødeste?
- Hvor har du været hele dagen? - Hvor er Travis?
Var han ikke ude foran?
- Jeg så ham ikke. - Den dreng får en endefuld.
Mor.
Ja, Walter.
Hvor har du været?
- Jeg har været inde i byen. - Hvorfor dog det?
Jeg skulle lige ordne noget.
Hvad for noget?
Så så. Du ved da bedre end at udspørge mig på den måde.
Mor, du har ikke gjort noget skørt med pengene, vel?
- Mor, jeg var kun inde hos naboen. - Niks.
Jeg har sagt tusind gange, at du ikke må stikke af. Ind med dig.
Lad mig lige fortælle ham noget.
Det er vigtigt, og han skal være den første, der hører det.
Travis, kan du huske de penge, der kom med posten i morges,
dem der gjorde alle så ophidsede?
Ja.
Hvad tror du, din farmor har gjort med de penge?
Jeg ved det ikke, farmor.
- Hun har været ude og købe dig et hus. - Hvad?
Det bliver dit en dag, når du er voksen.
Er du glad?
Jamen, ja. Jeg har altid ønsket mig at bo i et hus.
Det kommer du til nu. Giv mig et kys.
Når du beder din aftenbøn,
så kan du takke Gud og din farfar,
for det var dem, der gav dig det hus.
Kom så ind på værelset med dig.
- Mor. - Af sted.
- Så du gjorde det altså. - Ja. Ja, det gjorde jeg.
Tak Gud.
Walter, skat.
Walter, lad mig nu være glad. Walter, du skal også være glad.
Det er et hjem, Walter.
Hvor stort er det?
Hvor ligger det? Hvad kostede det? Vent.
Hvornår skal vi flytte?
Til den første.
Tak, Gud! Tak, Gud!
Og det er et rart hus. Tre soveværelser.
I to får det store soveværelse.
Beneatha og jeg må selvføIgelig stadig dele,
men Travis får sit eget værelse.
Og jeg tænkte, hvis det nye barn er en dreng,
så kunne vi købe sådan nogle køjesenge.
Og der er en have, hvor jeg måske kan dyrke mig lidt grøntsager,
og der er kæIder, og...
Jeg vil ikke fremstille det som bedre end det er.
Det er bare et almindeligt lille hus.
Men det er vores.
Det gør en forskel, at en mand kan gå på et gulv, der er hans eget.
Hvor ligger det?
I Clybourne Park.
Clybourne Park?
Lena, der bor ingen farvede mennesker i Clybourne Park.
Jamen det kommer der så til nu.
Så det er den fred og bekvemmelighed du har været ude at købe os?
Jeg prøvede bare at finde det bedst mulige hus til mindst mulige penge.
Du ved da,
at jeg aldrig har været bange for blegansigter,
men var der dog ikke andre huse, Lena?
- Mener du huse til sorte? - Ja.
Der var masser af dem, langt ude hvor kragerne vender,
i betydelig værre stand og til en langt højere pris. Nej.
Jeg gjorde mit bedste.
Jamen så kan jeg bare sige...
Jeg er nået dertil i livet, hvor jeg må sige farvel.
Farvel til de knirkende vægge,
og kakerlakflokkene,
og det sølle kosteskab, der aldrig har været meget bevendt som køkken.
Jeg siger det højt: Halleluja!
Farvel, Elendighed!
Jeg vil aldrig se dit grimme fjæs igen.
Nu ordner jeg Travis.
Gud skal vide, at jeg ikke har lyst til at give nogen smæk i aften.
Søn, du forstår da, hvad jeg har gjort, ikke?
Jeg så min familie falde fra hinanden lige for øjnene af mig.
Vi talte om at dræbe børn og ønskede at hinanden ville dø.
Når det når dertil, må nogen gøre noget. Noget stort.
Kom nu, søn.
Sig, at du inderst inde godt ved, at jeg gjorde det rette.
Hvorfor vil du have mig til at sige det?
Du er familiens overhoved.
Det var dine penge, og du gjorde, som du ville med dem.
Så hvorfor behøver du mit ord for, at det var det rette?
Så du slagtede min drøm.
Du, der altid taler om dine børns drømme.
Walter Lee. Walter, vent.
Vent, Walter.
Hej, søde.
Walter, vi lukker. Vi åbner igen kl. 10.00, okay?
Du er nødt til at spise noget. Det er jo ikke kun dig selv, du spiser for.
Han kommer tilbage. Jeg kender min søn. Han kommer hjem igen.
Hallo.
Goddag, fru Arnold. Ja, det er hans mor.
Jeg er sikker på, han må have troet, at han havde fri i dag, og...
Ja, det skal jeg sige til ham. Det gør jeg.
Ja, tak.
Walter Lee dukkede ikke op på arbejde i dag.
Hvis han ikke dukker op i morgen, bliver han fyret.
Det skal nok ordne sig, sødeste.
Det hele ordner sig.
Jeg kommer senere.
- Godmorgen. Hvad kan jeg gøre for Dem? - Tak, De har gjort rigeligt.
Så går vi.
Du rejser dig og føIger efter mig ud, Walter Lee.
Lige nu.
Overtag lige her.
Tag det hele af og tag den her på.
Jeg håber ikke, vi får for meget sne i år.
Jeg havde aldrig set sne, før jeg flyttede her til USA.
Sådan noget pjat har vi ikke i Kingston.
Nu griner jeg, når jeg tænker på, hvordan vi som børn
klagede over, at det var koldt.
Jeg anede ikke, hvad koldt var, før jeg kom til Chicago.
Det var, som om jeg flyttede fra ovnen til dybfryseren.
Så, tag nu kitlen på, ikke?
Jeg kommer straks.
- Tak. - Velbekomme.
Hvor har du været, Walter?
- Jeg ved, du ikke var på arbejde. - Jeg har været ude, mor. Bare ude.
Så det er altså det? Nu er du nået hele vejen rundt?
Næste gang jeg finder dig,
ligger du fuld i vejkanten eller endnu værre.
Så du har problemer og smerte i dig?
Tror du, du er den eneste sorte mand i Chicago, der lider?
Den eneste mand?
Jeg kendte engang en mand, som levede med sin smerte,
og fik den til at arbejde for ham.
Han gennemgik ting, du ikke kan forestille dig, og han gjorde det med værdighed.
Jeg var gift med den mand, Walter.
Og som jeg kendte din far, kender jeg også dig. I er ikke så forskellige.
For 40 år siden forlod du Syden. Hvorfor gjorde du det?
Hvorfor forlod du, det eneste sted du kendte?
Af samme årsag som så mange andre, vil jeg mene.
For at finde noget bedre, for at skabe mig et bedre liv.
Men jeg ville da ikke ændre verden.
Men du kom. Du lod ikke nogen stoppe dig.
For ingen skulle sige,
om det du ville gøre, var rigtigt eller forkert.
Du måtte komme, ikke mor?
Du steg om bord på dit tog.
Så hvorfor i alverden ville du ikke lade mig stige om bord på mit tog?
Jeg når det ikke, mor, og jeg tror ikke, toget kommer forbi igen.
Jeg betalte manden 3500 dollars for huset.
Så er der 6500 tilbage.
Jeg vil have, at du sætter de 3000 ind på en opsparing til Bennies skoleudgifter,
og resten skal du sætte ind på en konto
i dit eget navn.
Og så kan du beslutte, hvad du vil gøre med dem.
Jeg ved, det ikke er lige så meget, som du ønskede,
men det er alt hvad jeg har her i verden.
Du er manden i huset nu, du er familiens overhoved.
Så jeg lader det være op til dig.
- Stoler du så meget på mig, mor? - Jeg har altid stolet på dig.
Ligesom jeg altid vil elske dig.
Og du burde virkelig tage hjem til din kone, som er syg af bekymring for dig.
Okay, mor.
Hej, Mary. Det er Walter Lee. Jeg har det fint.
Nej, det regner ikke, hvor jeg er. Jeg kan kun se solskin og blå himmel.
Er Bobo hjemme? Ja, tak.
Bobo, min ven. Ring til Willy Harris. Det bliver til noget alligevel. Ja.
Jeg kan ikke beskrive, hvor godt det føles, Walter. Film og dans.
Ja, du burde stikke af hjemmefra noget oftere.
Jeg ville lyve, hvis jeg ikke sagde, at jeg er en lykkelig mand, Ruth.
Det hele begynder at falde i hak nu.
Det bliver stort. Vent bare og se.
Mere vil jeg ikke sige. Men det bliver stort.
- George. - Kom nu, Bennie.
- Vi har det lige så rart. Ødelæg det nu ikke. - Kan vi ikke bare snakke?
George, snakke.
Beneatha, vi taler altid, og nogle gange er det også i orden,
men der er andet i et forhold, ikke?
Så lad os nu koncentrere os om det "andet".
- Hvad har du tænkt dig at gøre, George? - Gøre?
Først vil jeg lægge armen om dig, sådan her.
Jeg mener det, George.
Okay, jeg går med på legen et øjeblik.
Jeg har tænkt mig at afslutte min uddannelse, få job i min fars firma,
tjene en masse penge og så gifte mig.
Er du så tilfreds?
Kunne du tænke dig at høre om mig? Hvad jeg vil?
Du fortæller mig det nok alligevel.
- Jeg vil gøre en forskel. - En forskel?
Ja. Jeg vil ikke bare være som alle de andre, som mor og Ruth.
Jeg vil udrette noget med mit liv. Forstår du, hvad jeg mener?
Nej.
Hej.
Jeg synes, vi skulle se huset i morgen,
og Ruth har en god idé, ikke skat?
- Jo, det har jeg. - Du får også en.
- Giver De os lige et par minutter? - Så gerne, hr.
- Det må være her. - Solgt. Solgt.
Det er enormt.
Jeg har jo aldrig sagt, at det var et palæ.
- Skal vi gå ind? - Et palæ har aldrig set bedre ud end det her.
- Dame, hvad har du dog gjort? - I får se. Kom, så skal I se.
SOLGT CLYBOURNE PARKEJENDOMME
Se lige badeværelset.
Du sagde, at vores værelse er til højre.
- Mit eget badeværelse. - Det her er mit værelse, lige her.
- Ingen rører det her værelse. - Nej, det er mit værelse. Det er...
- Kom nu... - Det er mit værelse!
Okay, det er hendes værelse. Du milde.
Undskyld mig.
- Hvor er hun? - I baghaven.
Okay, gå ud til vognen og hent tingene.
Du milde.
- Se mit køkken. - Se lige dit køkken.
Mit køkken.
- Se hvad jeg har her. - Et øjeblik.
- Hvad er alt det her for noget? - Hvem ved?
- Jeg aner det ikke. - Lige her. Lige her.
Værsgo at sætte Dem, Deres Højhed.
- Vi har købt dig en lille ting. - Hvor flot.
Okay.
Nu kommer vi til at bruge det fine bestik, mor.
Det er vidunderligt.
- Må jeg hente min gave nu, mor? - Ja, før du eksploderer, dreng.
- Du godeste. - Det er den største.
Travis ville ikke give med os andre,
så han har selv fundet en gave.
- Travis. - Travis, skat, hvad er det?
Det er en hat til havearbejde, ligesom damerne i bladene.
Vent, hun skal have hatten af.
Hvem var med ham ude at væIge den?
Den er anderledes. Den er udtryksfuld. Og han har selv valgt den.
- Kan du lide den, farmor? - Jeg elsker den.
Ja, det er en flot hat. Jeg har altid ønsket mig sådan en.
Mor, du ligner en, der er klar til at høste bomuld.
Hold da op, Walter Lee.
Du skal ikke tage dig af ham. Det er en flot hat.
Kom, vi stiller tingene ned i kæIderen.
Hold op med at grine.
Vi griner ikke, Lena. Vi griner ikke - ret meget.
Det er længe siden, jeg sidste har set hende så glad.
Kan du lide det?
Hvad?
Kom. Vi går indenfor.
Goddav, naboer. Goddav.
Goddav.
Hvis du ikke rejser dig... Hej.
Det er mig, der skulle ligge ned.
Der kommer, fru Younger. Det søde liv er lige om hjørnet.
Sig, at det skal skynde sig. Jeg har længe været klar.
- Beneatha. Hvilken kasse er gryderne i? - Den ved komfuret.
Nej, den er fyldt med din mors porcelæn.
- Jeg havde en drøm om vores fremtid. - Har jeg lyst til at høre den?
Nej, du behøver ikke høre den. Snart udlever du den.
- Dejligt. - Kom her.
- Kom her. Kom så, tøs. - Du godeste.
Nu skal jeg vise dig, hvordan rige folk danser.
- Der kan man tale om gammeldags negre. - Hvilke nogen negre?
Gammeldags.
Hvis vi er gamle negre, så må du være en af de her nye negre.
Ja, og når de nye negre holder kongres,
vil deres første handling være at væIge Beneatha
til Formand for Uendelig Provokation.
For-kvinde, og jeg vil bære min titel med stolthed.
Jeg tror sgu, du er den første i menneskehedens historie,
der har haft held med at hjernevaske sig selv.
Selv NAACP tager da en fridag af og til.
Jeg kan lige se hende, før hun udfører en stor operation.
Hun læner sig ind over den stakkels gut, lige før hun skærer
og er fræk nok til at spørge: "Hvordan ser de på borgerrettighedsemnet, hr.?"
Det ville hun sikkert.
Stok og sten kan brække ben, men ord kan ikke skade mig.
Hvad siger du?
- Bror. - Walter.
Hej. Undskyld, jeg bankede på, men jeg tror ikke...
Jeg leder efter en fru Lena Younger.
- Sæt Dem ned, hr... - Lindner. Carl Lindner.
Walter Younger.
Jeg tager mig af de fleste af min mors sager. Det her er min kone, Ruth.
- Goddag. - Og min søster, Beneatha.
- Værsgo at sidde. - Mange tak.
- Er det godt nok? - Udmærket, tak.
Jeg repræsenterer Clybourne Park Forbedrelsesforbund.
Stil dog Deres ting og gør Dem det behageligt.
Mange tak. Tak skal De have. Jeg stiller den lige her.
Som sagt kommer jeg fra Clybourne Park Forbedrelsesforbund.
Vil De have noget at drikke? Ruth, en øI.
- Vil De have... - Nej, ellers tak.
Nej, jeg mangler ikke noget. Ellers tak.
- Er De sikker? - Ja. Tro mig, jeg mangler intet.
Jeg ved ikke, hvor meget De kender til vores lille organisation.
Det er en lokalgruppe, der er etableret for at holde øje med tingene.
Så som?
Vedligeholdelse i kvarteret, specielle projekter.
Vi har også en Komite for Nye Naboer.
Og hvad gør den komite?
Det er en slags velkomstkomite, om man vil, og jeg er formanden.
Og vi tager rundt og møder de nye naboer, der flytter ind,
og giver dem sladderen om, hvordan vi gør tingene i Clybourne Park.
Sladderen?
Ja, og vi har også en kategori,
som forbundet kalder Særlige Lokalsamfundsproblemer.
- Og hvad, monstro, dækker det? - Beneatha.
- Sig endelig frem. - Jo...
De ser ikke ud til at befinde Dem godt, hr. Lindner?
Jo, jo, jeg har det fint.
Lad mig komme til sagen.
Jeg er sikker på, at De alle er opmærksomme på de begivenheder,
der har fundet sted forskellige steder i byen,
hvor farvede folk er flyttet ind i visse områder.
Jeg føler, at det vi har, er en unik organisation af det amerikanske liv,
hvor vi prøver at gøre noget ved det.
Jeg tror, det meste uro her i verden
skyldes, at folk ikke sætter sig ned sammen og taler med hinanden.
- Det siger jeg amen til. - Ja.
Og det er sådan, vi ser på det i Clybourne Park.
Og derfor blev jeg valgt til at komme ud og tale med jer, i al venskabelighed,
som folk burde tale med hinanden,
og se om ikke vi kunne få ordnet det her.
Ordnet hvad?
Tro mig, når jeg siger,
at det her ikke bunder i racisme.
Det er bare det, at folk i Clybourne Park føler,
at for at alle skal være glade, vil det være bedre for vores farvede familier,
de vil være gladere, hvis de bor i deres egne lokalsamfund.
Og det her, venner, er så velkomstkomiteen.
Er det det, De er kommet helt herover for at sige?
I lyset af hvad jeg lige har sagt,
er vi villige til at give Deres familie et meget generøst tilbud.
Såh?
Ja, forbundet, sammen med medlemmernes kollektive indsats,
vil gerne købe Deres hus tilbage med en økonomisk gevinst til Deres familie.
- Du gode Gud. Det var dog det frækkeste. - Er De færdig?
Hvad? Nej, jeg vil gerne give Dem den præcise økonomiske aftale.
Nej. Vi behøver ikke de præcise detaljer.
Føler De virkelig...
Nej, nej. De skal ikke bekymre Dem om, hvad jeg føler. Ud af mit hjem.
Altså, hvad mener De, at De vil få ud af
at flytte ind et sted, hvor De er uønsket?
Folk bliver frygtelig oprørte, når de føler, deres livsstil,
som de har slidt for, er truet.
Ud!
De kan ikke tvinge folk til at ændre opfattelse, hr. Younger.
Hvis De ændrer mening, har De mit kort.
Kom nu, farmor, fortæI mig det.
Jeg siger det ikke. Jeg har sagt det før, du...
Er det alt, hvad i har fået pakket,
siden jeg gik i morges?
I er da ikke imponerende. Hvad tid kommer flyttefolkene?
- KI. 16.00. - Hvad er der med jer?
- Du havde en gæst, mor. - Virkelig? Hvem?
- Velkomstkomiteen. - Hvem?
Velkomstkomiteen?
De sagde, at de sådan glæder sig til at se dig i det nye kvarter.
Ja, de kan næsten ikke vente, til du kommer.
Hvad taler I om?
En herre fra Clybourne Park Forbedrelsesforbund kom forbi.
- Hvad ville han? - Han ville byde dig velkommen, Lena.
Ser du, det eneste, de ikke har derude i idyllen,
som de så gerne vil have, er en fin, farvet familie.
Og han efterlod sit kort, som udtryk for sin oprigtighed.
Gå over og pak det der.
- Truede han os? - Nej da, mor.
Sådan gør de ikke længere. Han talte om broderskab.
Han sagde, vi skulle sætte os ned og hade hinanden
i godt kristent fællesskab.
Du godeste Gud.
De ville købe huset tilbage.
Med økonomisk gevinst for os.
Hvorfor? Hvad tror de, vi vil gøre? Æde dem?
- Nej, søde, gifte os med dem. - Gud hjæIpe os.
- Det er dem, der har brug for hjæIp. - Nej, skat, det har vi alle sammen.
Ingen forsvinder nogen steder, vi er alle i verden sammen.
Ikke hvis de fik deres vilje.
Mor, skal du have den med til det nye hus?
- Ja, det skal jeg. - Den slidte gamle ting?
- Den udtrykker min personlighed. - Der fik du den, frk. Smart.
Vi går en ny fremtid i møde.
Mor, ved du, hvordan det føles at stige op i en karét?
- Hvad? - Du ved...
Jeg har vinger, du har vinger, Al Guds børn har vinger
Det hedder "alle", ikke "al".
Hr. Troubadour.
Hvis den mand er kommet igen...
- Hvem er det? - Det er mig, Walter. Vi skal tale.
Nej, jeg har den.
- Gå ind og pak noget. - Ja, gør noget.
Mor, vores fremtid er kommet.
Jeg har vinger, du har vinger Al Guds børn har vinger
Bobo.
- Hvor er Willy? - Kan vi lige tale sammen, Walter?
- Ja, kom ind, kom ind. - Alene.
- Hej, fru Ruth. Fru Lena. - Hej, Bobo.
Kommer straks.
Der er vel ikke noget i vejen?
Nu skal du høre, Walter.
Jeg siger det. Du ved, hvordan det var?
Det var alle de penge mig og Mary have, hele vores opsparing.
Hvorfor fortæller du mig det?
Du ved, at mig og Willy skulle have været i Springfield i går.
Ja, I skulle dele lidt penge ud.
Jeg havde en dårlig fornemmelse, Walter. Jeg fik en meget dårlig fornemmelse.
- Tog du ikke med? - Jeg prøver at fortælle det.
Så fortæI mig det, Bobo. Hvad er der med dig?
- Tog du af sted? - Nej.
- Hvorfor ikke? - Jeg havde ingen grund til at tage af sted.
Hvad mener du?
Nu må du godt begynde at sige noget fornuftigt.
Da jeg tog ned på stationen i går for at møde Willy som aftalt,
dukkede han ikke op, mand.
Og han har pengene?
Jeg gav ham alle pengene, som vi aftalte.
Hvorfor kom han så ikke? Hvor var han? Hvor er han?
Jeg ved det ikke.
Hvad mener du med, at det ved du ikke? Hvor er han?
Jeg ved det ikke. Jeg ventede i seks timer. Jeg ventede til sidste tog var kørt.
Mand, det er... Det var alle de penge vi havde her i verden.
Bobo, måske tog han af sted alene.
Måske overså I hinanden på stationen.
Han tog nok et tidligere tog.
Kom nu, du ved, Willy gør tingene på sin måde.
- Walter. - Det kan ikke passe.
Det er umuligt. Han må være et eller andet sted. Det må han bare.
Kom, vi finder ham.
- Bobo? - Hvad er der i vejen med dig, Walter?
Når en fyr stikker af med ens penge, efterlader han ikke et kort.
Det har bare at være løgn! Det har bare at være løgn!
Det kan ikke passe. Det ville Willy aldrig gøre.
Nej.
Det ville Willy aldrig gøre.
Nej. Åh, Gud.
Nej, Willy. Gud, lad det være en fejltagelse.
Åh, Gud, nej. Ikke de penge. Han kan ikke være stukket af med pengene.
Det var alt, hvad vi ejede!
Jeg er ked af det, Walter.
- Jeg havde også satset alt på det her. - Forsvind!
Er pengene væk, søn?
Walter Lee.
Er pengene væk?
- Mor. Jeg er så ked af det, mor. - Din søsters skolepenge.
Nej.
Har du også brugt de penge?
Mor, jeg gik slet ikke i banken.
Mor, det hele er væk. Alt. Undskyld, mor.
Jeg så ham komme hjem aften efter aften,
og han så på gulvtæppet, og han så på mig,
hans øjne var røde, blodårerne kunne ses på hans hoved.
Jeg så ham blive gammel og tynd, før han blev fyrre,
han arbejdede og arbejdede og arbejdede som en gammel hest, han sled sig ihjel,
og så giver du det hele væk på en dag.
- Mor. - Åh, Gud.
Giv mig styrke.
Undskyld.
- Er du låst ude? - Nej.
Okay.
Jeg havde lidt tid til overs, så jeg tænkte, jeg kunne hjæIpe med at pakke.
Der er noget magisk ved en familie, der gør klar til en rejse.
Livets strøm. Det minder mig om Afrika.
Afrika.
Det er ikke et godt humør. I dag er en solskinsdag.
I skal flytte, du som har rørt mig sådan.
Der er noget galt.
- Han gav pengene væk, Asagai. - Hvem gav hvilke penge væk?
Forsikringspengene. Min bror har givet dem væk.
- Gav dem væk? - Han ville sige, det var en investering.
Det gør mig ondt.
Det er ikke Bror, der er den tossede.
Han gjorde det, der virkede fornuftigt for ham.
Det er min mor, der er tosset, fordi hun hoppede på den og smed vores fremtid væk.
Måske er der nogle ting, du ikke forstår så godt som din mor.
- Hvad nu med dig? - Mig?
Lkke noget.
Det er nok også godt det samme.
Hvem gider også være læge i sådan en sindssyg verden?
Jeg havde aldrig troet, jeg skulle se dig så modløs.
- Og så på grund af sådan et lille nederlag. - Lille nederlag?
Asagai, min familie er helt smadret.
Hvad er der med dig?
Bruger de ikke penge, der hvor du kommer fra?
Se på mig.
Se på mig, Alaiyo.
Var det dine penge?
- Var det dine penge? - De tilhørte os alle.
Siger hvem? Har du tjent dem? Har nogen af jer tjent dem?
- Min far tjente dem. - Ja, og han døde, så de blev tilgængelige.
Hvad hvis han ikke var død?
Hvad ville der være sket med alle drømmene,
huset, planen, doktordrømmen?
Der er noget meget galt,
når alle drømme i et hjem afhænger af en mands død.
Ja, din bror begik en dum, barnlig fejl,
men ved du, hvad jeg tror?
- Jeg tror, du er glad for det. - Hvad mener du?
Jeg mener, at du er glad for, at du nu kan afskrive din drøm.
Du kan opgive hele menneskeheden.
Al din snak om: "Hvad nytter det at kæmpe?"
"Hvor fører det hen?" "Hvorfor prøver vi?".
- Og du kan ikke svare mig. - Jeg lever svaret.
Jeg er den exceptionelle mand i min landsby, jeg kan endda læse en bog.
For de fleste af mine landsmænd er Amerika noget abstrakt, en tegning på et kort.
Jeg bor og studerer her.
Jeg ved, at det ekstraordinære kan ske, for det sker for mig hver dag.
Så hold op med at klynke og klage, og fortæI mig, hvad du vil gøre.
Jeg ved det ikke.
Jeg må vist tænke mig om.
Jeg hjæIper dig.
Når alt det her er overstået, kommer du med mig.
Inviterer du mig på en date netop nu?
Nej, ikke i biografen eller til middag. Du kommer med mig hjem til Afrika.
Til Nigeria?
Jeg viser dig bjergene og stjernerne, giver dig kolde drinks fra kalabastræets frugter,
og lærer dig de gamle sange og Yorubafolkets skikke.
Og hvis du får hjemve,
så lader vi, som om du kun har været væk i én dag.
- Du gør mig helt forvirret. - Hvordan? Hvorfor?
Der er sket for meget i dag.
Jeg har brug for at tænke.
Jeg giver dig fred til at tænke.
Jeg har så tit set på dig og tænkt:
"Så her er det, den nye verden endelig har frembragt. "
Der er han, Monsieur le petit bourgeois noir i egen høje person.
Hvad er planen, hr. Carnegie? En lystbåd på Lake Michigan?
Hvor du kan blive formand for noget?
Når jeg ser på dig, ser jeg dumhedens endelige triumf.
- Hvem var det? - Din mand.
- Hvor gik han hen? - Jeg tror, han havde en aftale på US Steel.
Nu sagde du vel ikke noget grimt til ham?
Grimt? Til ham? Nej, jeg sagde, at han er en sød dreng,
fuld af drømme, og at verden er rosenrød.
Sikke et rod, hva"?
Lkke mere surmuleri, vi må se at få pakket ud,
og en af jer må afbestille flyttefolkene.
Hvorfor?
De skal da ikke komme helt herhen bare for at køre igen.
Det tager de penge for.
Nej.
Lena, nej. Lena.
Bennie, sig det til hende.
Bennie, fortæI hende dog, at vi stadig kan flytte.
Lena, huset skal kun betales med 125 dollars om måneden.
Vi er fire voksne i den her familie, vi kan arbejde.
Jeg arbejder 20 timer om dagen om nødvendigt.
Jeg binder barnet fast på ryggen, hvis jeg skal. Men Lena, vi må flytte.
- Lena, vi må væk herfra. - Nej, Ruth, nej.
Jeg er begyndt at se anderledes på tingene.
Jeg har tænkt på, hvordan vi kan ordne stedet her.
Jeg så en brugt skænk på Maxwell Street den anden dag,
- som kunne stå lige her. - Nej. Nej.
Den skal bare have lidt lak og nogle nye håndtag.
Og Walter Lee kan sætte skærme op i jeres værelse om babyens...
- Hvor har du været, søn? - Jeg ringede.
- Til hvem? - Manden.
- Hvilken mand, skat? - Manden, mor.
Ved du ikke, hvem manden er?
Beneatha, du er så klog. FortæI mor, hvem manden er.
- Lindner. - Nemlig. Flot.
Jeg bad ham komme herhen.
- Hvad vil du tale med ham om? - Vi skal handle med ham.
Hvad taler du om?
Jeg taler om livet, mor.
Du siger jo altid, at jeg skal se livet, som det virkelig er.
Nu har jeg indset det, livet er, som det er.
Nogle får, og andre får ikke.
Ser du, mor, livet er delt op mellem dem, der tager og dem, der bliver taget.
Og nogle af os bliver altid taget.
Folk som Willy Harris bliver aldrig taget.
Ved du, hvorfor vi andre gør?
Fordi vi er helt forvirrede, komplet rundt på gulvet.
Vi prøver altid at finde ud af, hvad der er rigtig og forkert i livet,
og vi bekymrer os over det og græder over det.
Vi ligger vågne om natten og tænker på det.
Og i mellemtiden er tagerne bare derude og tager og tager.
Willy Harris?
Willy Harris betyder ingenting i den større sammenhæng.
Nej. Men et vil jeg dog sige om gamle Willy.
Han lærte mig at fokusere på det, der betyder noget her i verden.
- Hvorfor har du ringet til den mand? - Jeg bad ham komme og se forestillingen.
Vi opfører en forestilling for ham, præcis hvad han vil se.
Du vil tage imod de penge,
der skal holde os ude?
Jeg vil ikke bare tage dem.
Nu skal i høre, hvad der sker.
Gud, hvor er bunden?
Hvor i Guds navn er bunden, så han ikke kan synke dybere?
Hvor er bunden? Hvor er bunden?
Dig og din afrikanske dreng. I gør aldrig andet end at bære flag
eller spyd eller synge protestsange, vel?
I ser altid på, hvad der er rigtigt og forkert ved ting, ikke?
Ved du, hvad der sker med den dreng en dag?
Han vil finde sig selv låst inde i en kæIder,
og det er tagerne, der har nøglen.
Glem det. Der er ingen årsager her i verden.
Der er ikke andet end at tage, og den, der tager mest, er den klogeste.
Og det er fuldstændig ligegyldigt, hvordan man gør.
Du får noget i mig til at græde, søn.
Nej, mor, du må ikke græde.
Du må forstå, at den hvide mand kommer herind
og vil kunne give os flere penge, end vi før har haft.
Flere penge end Willy tog, flere penge end far efterlod.
Så vigtigt er det for ham, og jeg vil hjæIpe ham.
Jeg opfører et show, mor.
Søn, jeg stammer fra fem generationer af slaver og høstarbejdere,
men ingen i min familie har nogensinde taget penge,
der skulle fortælle os, at vi ikke var værdige til at gå på jorden.
Så fattige har vi aldrig været. Så døde indeni har vi aldrig været.
Hvad er der med jer?
Jeg har ikke skabt verden. Den var sådan her, da jeg kom til.
Og ja for fanden, jeg vil have lystbåde!
Og ja, jeg vil hænge ægte perler om min kones hals.
Hvorfor skulle hun ikke have perler?
FortæI mig dog, hvem der beslutter
hvilke damer, der får ægte perler.
Jeg er en mand, og jeg vil have perler til min kone.
Hvordan vil du føle det indeni?
Det vil føles helt fint mor. Som en mand.
- Men du vil ikke have noget tilbage... - Det vil føles fint, mor!
Jeg ser den mand i øjnene og siger:
"Okay, hr. Lindner, det er Deres nabolag derude,
"og De har ret til at holde det, som De vil.
"Det skal være, som De ønsker det.
"De skriver bare en check, og så er huset Deres.
"De skal bare lægge pengene i min hånd,
"og så behøver De ikke bo ved siden af nogen stinkende niggere. "
Og mor, i sidste akt...
Mor, jeg går bare ned på mine sorte knæ, hvis jeg skal,
og giver den hvide mand, hvad han virkelig vil have.
Kaptajn, chef, hr.
Åh, store, hvide fader, giv os blot de penge,
så skal jeg ikke svine Deres hvide nabolag til.
Og det vil føles helt fint. Jeg vil have det fint.
Fint.
Det er ikke en mand. Det er ikke andet end en tandløs rotte.
Sørger du for din bror?
- Han er ikke min bror. - Hvad sagde du?
Jeg sagde, at den mand derinde ikke er min bror.
- Så du føler dig bedre end ham? - Kan du ikke holde med mig bare en gang?
Du så ham, mor. Du så ham sætte sig på knæ.
Var det ikke dig, der lærte mig at foragte sådan en mand?
Jo, det lærte din far og jeg dig.
Vi lærte dig også noget andet. Vi lærte dig at elske ham.
- Elske ham? Der er intet tilbage at elske. - Der er altid noget tilbage at elske.
Har du grædt for den dreng i dag?
Lkke for dig selv eller for familien, fordi vi har mistet pengene.
Jeg mener for ham, for det han har været igennem,
og hvad det har gjort ved ham.
Barn, hvornår tror du, man skal elske nogen mest?
Når de har gjort noget godt, som gør livet lettere for alle?
Er det det, du tror?
Du har meget at lære.
Man skal elske ham mest, når en mand er på sit laveste
og ikke kan tro på sig selv, fordi verden har slået ham ned.
Når du begynder at bedømme folk, så bedøm dem rigtigt.
Bedøm ham rigtig.
Sørg for at overveje alle de bakketoppe og dale han har været igennem,
før han nåede dertil, hvor han er nu.
- Flyttemændene er her. - Er de, skat?
Jeg må hellere gå ned og tale med dem.
Jeg kom straks. De kan tro, jeg var glad for at høre fra Dem.
Walter, han er her.
Livet kan være så meget lettere, end folk gør det, egentlig.
Nå, hvem skal jeg forhandle med? Dem, fru Younger, eller Deres søn?
Det her må De ordne med min søn.
Okay.
Det her er bare nogle officielle papirer.
- Travis, stik ud og leg. - Nej, ikke nu, Travis. Kom her.
Sæt dig ned, for din far skal til at gøre noget,
som du får brug for at forstå.
Lær ham, hvad der er vigtigt her i verden, og lær ham det grundigt.
Ligesom Willy Harris lærte dig det.
Lær ham det om tagerne og dem, der bliver taget.
Kom nu.
Vis din søn, hvad fem generationer er endt med.
Jo, hr. Lindner,
jeg bad Dem komme,
fordi min familie og jeg, vi er almindelige folk.
Ja.
Jeg har arbejdet som chauffør det meste af mit liv,
og min kone udfører husarbejde, ligesom min mor også gør.
- Jeg mener, vi er meget almindelige. - Ja, hr. Younger.
Og min far...
- Min far var arbejdsmand det meste af sit liv. - Det har jeg forstået.
Min far tævede næsten en mand ihjel,
fordi han kaldte ham noget grimt.
Forstår De mig?
Jeg er ikke sikker.
Det, jeg prøver at sige, er, at vi stammer fra stolte mennesker.
Jeg mener, vi er et meget stolt folk.
Det der er min søster, og hun skal være læge.
- Og vi er meget stolte. - Ja, med rette. Jeg er vis på...
Vent, lad mig tale ud.
Det, jeg prøver at sige, er, at vi stammer fra folk med stolthed og...
Det der er min søn, Travis. Kom her, Travis.
Han er sjette generation af vores familie her i landet.
- Vi har alle tænkt over Deres tilbud. - Godt. Godt, godt, godt, godt, godt.
Og vi har besluttet,
at vi flytter ind i vores hus, fordi min far...
Min far har tjent det hus til os, mursten for mursten.
Vi ønsker ikke at skabe ballade eller at kæmpe for nogen sag.
Og vi vil gøre vores bedste for at være gode naboer.
Og så har vi ikke mere at sige om det.
Vi vil ikke have Deres penge.
Så De har besluttet at bebo huset?
Jamen så... Jeg må bede Dem tage affære, fru Younger.
De er æIdre, klogere, De ved, hvordan verden er.
- Tal med drengen. - Jeg er bange for, at De ikke forstår.
Min søn har sagt, at vi flytter ind i vores hus.
Der er ikke noget, jeg kan sige.
De ved, hvordan nutidens unge er.
Helt umulige at have med at gøre.
Farvel.
Hvis det er sådan, De vil have det,
er der ikke mere for mig at sige.
Jeg...
Jeg håber sandelig, De ved, hvad De går ind til.
Vi skulle flytte fire lokaler, en familie på fem. Er det her?
- Ja, det er os. - Lad os komme ud herfra.
Af sted.
Travis, tag din jakke på.
Walter Lee, ret dit slips, du ligner en ren bøllespire.
Du skal ikke grine, Beneatha.
Vent nu lige, det er ikke en bomuldsballe. Det er min stol.
Jeg har haft den i 25 år. Jeg vil gerne sidde i den igen.
Mor, jeg tror jeg gifter mig med Joseph Asagai og flytter til Afrika en dag.
- Du er ikke gammel nok til at blive gift. - Ikke nu, men en dag.
Tænk, hvor meget godt jeg kunne udrette som læge i Afrika.
Pigebarn, glem alt om Afrika og afrikanerne
og gift dig med en mand, der har kassen. En som George Murchison.
Jeg giftede mig ikke med den snæversynede småborger,
om han så var Adam og jeg Eva.
Adam havde heller ingen penge.
Er der noget i vejen?
Han blev en mand i dag.
Vel gjorde han så.
Gå du bare ned. Jeg kommer straks.
Okay.
- Kom så, mor. - Ja ja. Okay, skat.
Okay.
Du milde Gud. Tænk, at jeg kunne glemme min plante.
- Tak, søn. - Tak, mor.